Papir nosim v gozd, da se zave svojih korenin. Da se spomni semena, okusi vsebino kalčka in lupine, ki jo je predrl kot poganjek. Podoživi borbo za sončne žarke, prikliče mesto, na katerem se je kot trska tiščal v deblu in znova občuti žgečkanje ptičjih iztrebkov, ki so ga obarvali črno belo. Da podrhti v vetru, razpoka v mrazu, se zakrkne ob suši, napne v dežju. Začuti sekiro in zarezo in padec vstran. Potem se slečem in se zavijem vanj. Vame pronicajo črke z njegovega telesa. Izsrkavam črni sok, da zabolijo odrgnine besed. Vlečejo me proč iz neznatne vsakdanjosti, s strastjo prvega požirka se izgubim v vesolju, polnem ljubezni, ki se nevarno širi v moje plitvine. Obležim zavita vanj. Dolge ure zraščena dihava na mahu. Ko se naposled preoblečem, ga pazljivo zložim in spravim. Včasih se nanj prime klica pesmi. Pogoltnem ga. In on me požira. Strmiva v bližino skupnih pisav.
Poslano:
21. 05. 2012 ob 21:52
Spremenjeno:
21. 05. 2012 ob 22:35
Mi je všeč, da si se začela končno odpirati. Še okorno, a prvi korak si storila še v eni pesmi, ki pa je ne bom omenjal.
Lp, DUSANN
Poslano:
21. 05. 2012 ob 22:35
Spremenjeno:
23. 05. 2012 ob 17:08
Dušan, ti si car ;)
urednica
Poslano:
22. 05. 2012 ob 13:31
Spremenjeno:
22. 05. 2012 ob 14:41
Pesem, ki se dotakne začetka, gre skozi rast in padec in nas pripelje do tega, da se zavemo, da je vedno nekje nov začetek. Če se mu reče Pesem, toliko bolje. Papir pravijo, prenese vse in če je tako, bo z veseljem prenesel in na sebi nosil nove in nove pesmi. Če so take prvobitne, odkrite in jasne, kot je tale tvoja, Ana, še toliko bolje.
Lp, lidija
Poslano:
22. 05. 2012 ob 19:58
Spremenjeno:
22. 05. 2012 ob 20:27
Ne vem zakaj bi bil car. Morda sem bolj izkušen z odpiranjem . Pri drugem je to lahko opaziti.
Lp, DUSANN
Komentiranje je zaprto!
Napisal/a: Ana Porenta (urednica)
Uredniško pregledano.
Ocenjevanje je zaključeno!